Jeg er Christopher Frayling, biografen til Sergio Leone.
Denne gangen er det For et par dollar mer.
Sergio Leones andre western begynner med en plystring utenfor skjermen
og lyden av en rifle som spennes og en sigar som tennes.
Vi vet fra For en neve dollars at dette er Clint Eastwood, men vi ser ham ikke.
Det var Sergio Leone selv som sto for plystringen.
Han sitter på en kant i Almería.
Det er nord for Tabernas, hvor hovedsettet var,
med Los Filabres-fjellene i bakgrunnen.
Mange Hollywood-westerner, som Dusørjegeren laget pa 1950-tallet,
begynte med en lømmel på en kant og en snilling som ble beskutt i en dal.
Dette reverseres. Den snille skyter på en ukjent nede i dalen.
Skyter ham av hesten.
Røyken fra sigaren blir bokstavene til For et par dollar mer.
Så blir bokstavene til et mål på en vaier,
et bevegelig mål som skal unngå skuddene til dusørjegerne
som er på kanten den kvelden.
En mer selvsikker tittelsekvens enn For en neve med dollars, med alles navn.
I For en neve dollars skjulte mange av dem seg under psevdonym.
Tittelmelodien er enda mer ekstrem -
plystringen, trommene, maranzanoen, den jødiske harpen,
den uforståelige teksten, bjella, piskeslagene,
Fender Stratocaster-gitaren.
Det er et nytt tema for en western,
som tradisjonelt pleide å være mer orkestral, smektende og folkemusikkaktig.
Dette er et mer rock-and-roll-aktig lydspor,
og et enda høyere volum enn For en neve dollars.
Jeg spurte en av sangerne hva teksten sier, og han kunne ikke huske det.
Det er noe som "Vi kan kjempe", "Vi trosser alt" eller "I vinden",
Det spiller ingen rolle. Det er bare en lyd.
Den menneskelige stemmen brukt som nok et musikalsk instrument.
Mye av det samme teamet på For en neve dollars-samme designer,
samme komponist, Ennio Morricone, samme kameramann,
og mange av de samme skuespillerne
som var med i For en neve dollars.
Den ble filmet nøyaktig ett år etter Neve.
Den ble klippet sammen rett etter suksessen med Neve,
og skulle opprinnelig kalles The Bounty Killer.
De endret tittelen på grunn av suksessen med den første filmen.
Det er en perfekt oppfølgertittel -For en neve dollars, For et par dollar mer.
Dette øyeblikket der Sergio Leones navn blir skutt,
overbeviste Eli Wallach om å bli med i Den gode, den onde og den grusomme.
Han skjønte at regissøren måtte ha humoristisk sans
hvis han kunne sette navnet sitt i krediteringene sånn.
Den første beskjeden i tittelsekvensen er at det ikke er noen lov i landet.
Alle sheriffer er korrupte. Dusørjegere lager sin egen lov.
Det begynner med et bilde av Bibelen. I manuset var det Byrons dikt,
for å vise at mennesket bak er en kultivert mann.
Men her er det Bibelen,
så et øyeblikk tror vi at han er prest.
Dette opptaket var fra toglinjen fra Guadix til Almería.
Det er det første lokomotivet i en Leone-western,
et tegn på at budsjettet var større enn For en neve dollars.
Stemmen bak Bibelen tilhører Lee Van Cleef,
veteran fra mange Hollywood-westerner,
vanligvis som den andre slemmingen fra venstre
som ble skutt i annen eller tredje filmspole.
Han ble knivstukket i Oppgjør i O.K. Corral, skutt i The Bravados,
skutt i High Noon, hans første film.
Han var fyren med stygt ansikt som spilte slemmingen.
Rollen hans var tiltenkt Lee Marvin, Robert Ryan,
Charles Bronson eller Henry Fonda.
Men Leone husket Van Cleefs ansikt fra Hollywood-filmer i ungdommen sin.
Han dro bort og fant ham. Van Cleef hadde pensjonert seg.
Hans siste film var i 1962, Vi vant ville vesten,
en rolle hvor han ikke snakket.
Han var i bilulykke på slutten av 50-tallet. Det venstre kneet hans ble knust.
Van Cleef var i dårlig form,
men Leone ville ha det ansiktet, profilen, utseendet.
En klassisk europeisk filmskaper med veldig god hukommelse.
Lee Van Cleef har plutselig den beste entreen noensinne i filmer.
Det er allerede mer vekt på parodi og komedie enn i den første filmen.
Manuset ble primært skrevet av Luciano Vincenzoni,
som spesialiserte seg på sosiale komedier.
Hans beste film ble laget på slutten av 50-tallet, La Grande guerra,
en kynisk komedie om to slubberter under første verdenskrig.
Parodien og komedien i manuset er gjennomgående.
Det er noe av det som gjør denne filmen så distinkt.
Telegrafmannen er Roberto Camardiel, en spansk skuespiller,
som så spesialiserte seg på meksikanske slemminger i italienske westerner.
Van Cleef er kledd som en spesialist.
Han har på seg en kappe som en gambler i en tradisjonell Hollywood-film.
Leone skrev på begynnelsen av manuset:
"Han burde ligne litt på Clarke Gable i Tatt av vinden."
En gamblertype, en dusørjegerspesialist, med vekt på jeger.
Han har et arsenal med seg, som en proff jeger pa safari.
Han går inn i saloonen, pianoet stanser.
Et øyeblikk vi har sett i uttallige westerner. Det er nesten burleskt.
Hellige øyeblikk fra en tradisjonell western, nesten omarbeidet til komedie.
Filmen ble dubbet og ettersynkronisert.
Italienske filmer brukte ikke direkte lyd.
Skuespillerne er av ulike nasjonalitet - spansk, italiensk, amerikansk, vesttysk -
snakket sitt eget språk.
Lydsporet ble lagt på etterpå.
Det er derfor det ofte ikke er overensstemmelse mellom leppene
og ordene som kommer ut av munnene deres.
Kontinuitetsfeil - nullene ble lagt til på den første "Ettersøkt"-plakaten,
og de har forsvunnet her.
Vi ser en sekvens på nytt
fra en Hollywood-western fra 1950-tallet som het Dusørjegeren,
der Randolph Scott kommer ut av et hotellrom,
og karen han jakter på hopper av balkongen ut på gata
og rir av sted, men det er bare mer ekstremt.
Det er en versjon av Leones ganske vulgære komedie -
"Beklager", damen i badet.
Det er mange hotellspøker i denne filmen, med hotellsjefer og yppige damer.
Og her har vi spesialisten med hans arsenal -
en Winchester, stifttenning, dobbeltløpet rifle -
et arsenal med ting så denne jegeren skal få byttet sitt.
En annen type dusørjeger enn Eastwoods karakter.
En av de første døde hestene i westerner.
Alle skyter mennesker, men hesten overlevde alltid,
men denne hesten ligger i gaten.
Et annet kontinuitetsproblem - Callaway har ikke bart.
Det har han på plakaten. Han har visst mistet barten
fra da plakaten ble hengt opp og han gikk inn på hotellet.
Byen Tucumcari var et omgjort sett fra For en neve dollars,
i Manzanares, nord for Madrid, som ble gjenbrukt til disse sekvensene.
Det var allerede et gammelt western-sett da Neve flyttet inn.
Her er den, resirkulert som den meksikanske byen Tucumcari.
De meksikanske byene i filmen er ganske nedslitte og fattige.
Det er ingen rikdomsfølelse.
Nord for grensen er byer som El Paso og White Rocks mye mer rike
og har mer en følelse av et samfunn i vekst.
Men nå er vi sør for grensen.
Navnet til Eastwood er interessant.
Manco på spansk betyr "énhåndet".
I Italia heter han Monco, som høres ut som monaco, "munken".
I Amerika er han den navnløse.
Han er en annen karakter enn den fra første film,
hvor han var en samurai uten mester som vandret rundt i Sørvesten.
Nå er han en profesjonell dusørjeger.
Han kommer til White Rocks i Amerika, og regnet begynner idet han ankommer,
et slags rensende regn idet Eastwood rir inn i byen.
Van Cleef kom inn i filmen på et tog, og Eastwood kommer til fots.
Han fyrer opp sin cheroot med venstre hånd,
og passer på at skytterhånden hans er fri i tilfelle.
Han går med samme poncho, hatt, pistolbelte...
som Eastwood tok fra settet til Rawhide da han dro til Spania.
I den andre filmen går han med alle de tingene igjen.
Denne saloonen i White Rocks...
Leone sa til rekvisitørene og designerne: "Jeg vil ha det helt røykfullt."
"Salooner i Hollywood-filmer pleier å være for rene og overbelyste."
"Jeg vil ha peis med ved og sigarer."
"Jeg vil det skal se ut som folk kveles. Mer røyk."
Og det fikk han.
Vi har sett Lee Van Cleef gå etter byttet sitt, mannen på Tucumcari hotell.
Nå ser vi Eastwood, den andre dusør- jegeren, gå etter sitt bytte -Cavanagh.
De første 20 minuttene introduserer rivaliseringen mellom dusørjegerne.
Det tar 20 minutter å få plotet i gang.
Disse scenene skal introdusere karakterene,
ved at de gjør parallelle ting,
og du ser personlighetene deres i måten de reagerer på.
Van Cleef -den kalde, robotiske spesialisten, jegeren, mannen i kappe
som kler seg fikst og leser Bibelen.
Eastwood -dusørjegeren med humoristisk sans,
den stilige mannen med cheroot og poncho.
Vi ser snart hva han gjør med voldelighet.
Han går med en lærhanske på pistolhånden sin,
som det er mye greier med.
Det kan ha noe med manco - énhåndet på spansk -
at han bruker høyre hånd som pistolhånd,
for det er mange obskure spøker om denne lærhansken.
De to filmene som Leone anerkjente fra Hollywood,
som denne filmen var en hyllest til,
var først og fremst Robert Aldrichs film fra 1950-tallet Vera Cruz,
med Burt Lancaster og Gary Cooper som to leiemordere i Mexico
under Benito Juárez-perioden.
Gary Cooper er en major fra Sørstatene, en patrisisk figur, som Van Cleef.
Burt Lancaster er en fri, smilende, ironisk figur,
lik Eastwoods karakter.
Lancaster går med lærpistolhanske i Vera Cruz, lignende Eastwoods.
Den andre var Henry Kings The Bravados,
om en sheriff, spilt av Gregory Peck, som jaktet på de som drepte hans kone.
En av dem er Van Cleef.
Et av nøkkelbevisene er et kimende lommeur,
som fører ham til gjengen som er involvert i å drepe kona hans.
Som vi skal se, er det kimende lommeuret en nøkkel til denne filmen også.
Vi ser den navnløse finne opp karate.
Jeg tror ikke de brukte karate i Ville Vesten,
men Eastwood ser ut til å være god til det.
Dette er en god visuell Leone-spøk -
en mann som har vært hos barbereren og bare fått halve skjegget barbert.
Du får mange visuelle spøker som er som tegneseriestriper her.
Det refererer til Fritz Langs Union Pacific,
hvor det er en skytescene med en mann som blir barbert hos en barberer.
Det var en av Leones favorittscener.
Denne filmen er full av referanser til Hollywood-filmer,
men forvandlet til et annet univers,
dette nihilistiske universet med dusør- jegere, ingen lover og svake sheriffer.
Vi har en spesielt svak sheriff i en sekvens som i High Noon,
hvor tinnstjernen blir kastet i støvet,
men vi viser det igjen her.
Jeg tror dere trenger en ny sheriff.
Dusørjegeren er lovens håndhever. Han er hevet over sheriffen.
White Rocks, denne byen, ble filmet i Colmenar nær Madrid,
som et stående western-sett - ikke For en neve dollars-settet, et annet-
så White Rocks var iscenesatt der. Det er mange byer i denne filmen.
Mens For en neve dollars var fra én by, har du White Rocks, Tucumcari.
Du har El Paso, som vi snart ser, en hel by.
Du har Agua Caliente, en meksikansk by, mot slutten.
Så det er en rekke ulike sett
og ulike typer byer,
og det symboliserer størrelsen på budsjettet,
som var rundt 600 000 dollar, et stort kvantesprang for Sergio Leone.
Plotet begynner her,
med en gjeng meksikanere som får slemmingen ut fra fengselet.
Interiøret ble filmet i Cinecittà Studios i Roma,
og eksteriøret med trappene er fra tyrefektingsarenaen i Almería,
hvor interiøret har de trappene vi skal se.
En kompleks matching av et interiørbilde i Roma,
og et eksteriør i en kystby i Spania.
Kimingen er et interessant musikalsk tegn som fører oss til plotet.
Det er to historier. Der er dusørjegerne.
Den eldre dusørjegeren, oberst Mortimer, spilles av Lee Van Cleef,
og den unge, uvørne Eastwood- karakteren, den navnløse, Manco.
Det er én historie.
Den andre er slemmingen, som vi skal treffe na som han er brutt ut av fengselet.
Det er en hevnhistorie med ham og Lee Van Cleef.
De to historiene sammenfiltres gjennom filmen.
Det kimende uret og lyden av klokker knyttes til hevntemaet.
Til slutt er det kimingen og uret som er den siste pekepinnen
som forklarer hva filmen har dreid seg om.
I introduksjonen av karakteren får vi en musikalsk pekepinn
som man først ser ved annengangs gjennomsyn.
Introduksjonen av El Indio, slemmingen, spilt av Gian Maria Volonté,
som spilte Ramón, slemmingen i For en neve dollars.
Men denne slemmingen er mer ekstrem.
I manusets originale versjon, var han kjent som "Tombstone".
Han er ekstremt destruktiv og voldelig, og røyker marihuana -
den første referansen til det i en storfilm - noe som har en ekstrem effekt.
Jeg vet ikke om produsentene vet hva slags effekt marihuana har.
Han er en ekstrem fyr. Indio, meksikansk indianer, spilt av Gian Maria Volonté,
som dreper uten å heve øyenbrynet.
Noe av brutaliteten knyttet til El Indio
var ansett som så ekstrem i 1965
at britisk sensur klipte bort deler av filmen,
spesielt der El Indio ser ut til å nyte å drepe.
I Hollywood var det konvensjon i Hays Office
at du aldri viste pistolen i samme opptak som mennesket som ble skutt.
Du kunne ikke knytte dem sammen - pistolen ble avfyrt,
så klipper man bort og ser resultatet.
Leone kunne ikke disse reglene.
Han fikk mange til å skyte folk, og så dem falle i samme opptak,
noe som nå er vanlig.
Indio og gjengen hans angrer ikke på at de skyter alle fengselsvaktene
for å få ut lederen sin.
Volonté dubbet sin egen stemme.
I Neve brukte de en annens stemme til engelsken,
men her var han kontraktsfestet til å bruke sin egen.
Han snakket ikke engelsk, så han lærte seg det fonetisk.
Replikkene Indio sier er derfor innøvd av en som ikke er tospråklig.
Dette er fra Almería-tyrefektingsarenaen.
Det var settet de brukte.
Så Indio er en galning.
Han ler manisk i øyeblikk med ekstrem spenning.
De første 20 minuttene med introduksjon av dusørjegere
og plotet i El Indio blir knyttet sammen.
Her er "Ettersøkt"-plakaten, hånden til Eastwood,
ansiktet, med sedvanlig sigar og skjeggstubber.
Tilbake til Indios "Ettersøkt"-plakat.
Klipp til den andre dusørjegeren som ser på plakaten. Han røyker pipe.
En enkel svart hatt, spesialisten.
Pistolskudd på lydsporet. Ansiktet til Van Cleef.
Øynene til Van Cleef.
Karakterene er knyttet sammen visuelt
i en filmatisk stil som ikke har noe med virkeligheten å gjøre,
det er bare klippeteknikk.
Det er et praktfullt eksempel på Leones tekniske stil.
Han far selvtillit,
og denne filmen viser Leones teknikk slå ut i full blomst.
Dette ble filmet i en kirke i fjellene over Tabernas, der hovedsettet var.
Det er en kirke fra 1500-tallet som het Santa Maria ved Turrillas.
Det var en forfallen kirke som ble dekorert med stolper, barokke engler
og masse spanske saker for at det skulle se veldig fullt ut.
Og inni er det tradisjonelle Madonna med barn.
Barnet er Leones yngste datter, Francesca, som var nyfødt.
Dette er hennes første filmrolle.
Moren bærer tradisjonelt Madonna-sjal.
Vi ser lommeuret for første gang, og dette blir viktig for plotet,
med Leone-aktige nærbilder av noen av de andre gjengmedlemmene,
lyssatt som om de er i et slags renessansemaleri inni denne kirken.
Men det er to opptak.
Det er veldig ekkel vold utenfor skjermen,
for både mor og barn er blitt skutt etter ordre fra Indio,
sa Tomaso, offeret, skal bli skikkelig sint
og si ja til å møte El Indio i duell i en kirke.
Den religiøse ikonografien i For en neve dollars -
korsene, krusifiksene og kistene,
klokkene, kirkene, klokketårnene - de kommer til sin rett her,
når du tar ikonografien til romersk katolisisme, et kirkeinteriør -
med prekestolen, englene og den andre utspjåkingen til en renessansekirke -
men det er klargjøring til en duell.
Dette er den første av Leones ekte dueller,
klassiske Leone-dueller på kino,
hvor musikken spiller og når den stanser så må de trekke våpen.
Det er en sjanse for cinematisk retorikk idet det klippes til musikken av Morricone.
Det begynner med spansk gitar spilt nærme mikrofonen,
og det er faktisk Indios tema i filmen.
Det assosieres alltid med Indio.
En rekke klipp mens de står, ritualene går forut for skytingen.
Så kores det over den spanske gitaren.
Så en orgeltoccata, basert på Bachs Toccata og fuge i D-moll.
Så det er et kirkeorgel som spiller
og tar opp temaene som følger duellen.
En utrolig sammensetning av musikk og bilde -
religiøs ikonografi, kirkemusikk.
Alt dette skal skape et ritual som går forut for skytingen i en duell.
Noen regissører var interessert i det voldsøyeblikket i duellen,
men Leone var interessert i ritualene som kom foran den.
At de går ting etter sømmene. Ser på folks øyne, ansikter, hender,
for a se hva de avslører om hvorvidt de klarer a holde nervene i sjakk.
Det er mange kamper i Leones filmer. Dette var den første.
Øyeblikket skjer veldig raskt,
nesten som i en gammeldags western.
Indios gjeng ble spilt av mange fra truppen Leone brukte på Neve.
Vi har sett Aldo Sambrell spille Cuccillo, "kniven" på spansk.
Der er Benito Stefanelli, stuntregissøren, som Luke eller Hughie,
et gringomedlem av Indios gjeng.
Mario Brega, feiten, som spilte Chico -
der er han - i For en neve dollars,
spiller Niño, som betyr "lite barn" på spansk, i denne filmen.
Som vi ser i vesttysk interesse,
den utrolige skuespiller Klaus Kinski spiller Wild, eller Wild One,
gjengmedlemmet med pukkelrygg
som siden er i mange komediesekvenser.
Dette var Kinskis første internasjonale suksess, og på grunn av denne filmen
ga regissøren David Lean Kinski en rolle i Dr Zhivago.
Vår første introduksjon for oberst Mortimer ved navn.
Han har til nå vært en navnløs dusørjeger med en Bibel i hånden.
Produksjonsdesign av Simi, produksjons- designer pa For en neve dollars.
Den er mer forseggjort enn i den første Dollars-filmen.
Det er mer saker, mer detaljer,
mer preg av den materielle kulturen i Ville Vesten.
Leone samlet på antikviteter, primært fra det 18. århundre.
Faren hans var antikvitetssamler,
men under fascismeregimet på 30- og 40-tallet
måtte han selge familiesamlingen.
Leone gjorde det til en misjon i livet å lage en antikvitetssamling for familien igjen.
Det er mye vekt på teksturer, håndverk og objekter -
historien som titteshow.
Her er vi på filmens hovedsett - El Paso,
designet av Carlo Simi og bygget ved Tabernas i Almería.
Det er der ennå, og kalles "Mini Hollywood".
Det er et stødig sett -en hel westernby,
med sidegater, teater, renseri, bank og alle de vanlige butikkene.
Det største settet Leone hadde vært ansvarlig for,
designet av Simi, som var produksjons- designer siden slutten av 50-årene,
men spesialiserte seg i arkitektur.
Denne filmen ga ham internasjonal oppmerksomhet.
Produksjonsdesignen på Leones filmer er viktig for effekten deres.
Det ser ikke ut som en Hollywood-film. Det er en spansk location,
og det er noe litt annet ved hvordan bygningene er satt sammen.
Da Leone bestilte El Paso, som ligger nord for Texas,
sa han til Carlo Simi "Det må bli en av hovedskuespillerne i filmen."
Da Vincenzoni, manusforfatteren, ble forespurt,
var han engstelig for å skrive en western. Han hadde aldri skrevet en før.
Han fikk en bearbeidelse av noe som da het The Bounty Killer,
og det var jobben hans å skrive dialogen og gjøre det til et skikkelig manus.
Vincenzoni sa "Hvordan kan jeg identifisere meg med westernen?"
"Jeg har aldri bodd i Ville Vesten. Jeg har aldri vært noe særlig i Amerika."
Leone sa "Behandle det som en barnelek."
"Som om alle de rare ritualene de voksne mennene gjør med hverandre -
dueller, konkurrering, at de er macho eller konfronterende -
behandle det som om de er barn i en forstad i Roma
som prøver å være macho, så gir det mening."
Så det ble behandlet som en barnelek. Det overtalte Vincenzoni til å gjøre det.
Det er mye vekt på at barn ser på
mens de voksne mennene gjør barnslige ting.
Mary blir spilt av Mara Krupp,
en tysk skuespillerinne som senere spilte i Fellinis Satyricon,
og lignet kona til en produsent som ikke Leone likte,
så han latterliggjør henne i denne filmen.
Det er drives mye gjøn med embetsmenn, hotellsjefer,
sheriffer, kontorister og pikkoloer i denne filmen på en komisk måte.
De er karikaturer.
De er nesten som tegneseriefigurer,
og mye av komedien er på deres bekostning.
Noen ganger ganske bitter. De har ikke tid til små karakterer.
Det er store helter denne filmen handler om, resten er komediebakgrunn.
Enda en hotellspøk. I stedet for damen i badekaret,
har vi mannen som ble kastet ut fra rommet sitt
fordi Clint Eastwood vil bo der.
Og morsomheter som har med undertøyet hans å gjøre.
Jeg går ikke med sånne.
"Jeg går ikke med sånne." Det er en rekke med replikker fra Eastwood i denne filmen
som kulminerer med "Jeg trodde jeg hadde problemer med plussingen min."
Det er selvsagt starten på Clint Eastwoods kjappe replikker
som han utviklet da han dro tilbake til Amerika.
Uttalelser som "Gjør dagen min", "Føler du deg heldig, pøbel?" begynner her,
med disse slående replikkene som Vincenzoni skrev for Eastwood.
Leone er mer selvsikker som regissør,
og Vincenzoni liker komedien, Simi er mer selvsikker som designer,
og den modne Leone-filmen kommer ut av kokongen foran øynene våre.
Enda en religiøs referanse. De skyter i klokka for å si at noen kommer.
I stedet for å ringe på, skyter man i kirkeklokka.
Der er Klaus Kinski.
Benito Stefanelli.
Her kommet er nytt gjengmedlem, Groggy, spilt av Luigi Pistilli,
en italiensk teaterskuespiller, som siden spilte fader Ramirez,
minneverdig, i Den gode, den onde og den grusomme, aret etter.
En mann som blir tatt fortjener ikke respekt.
Det er ikke fornuftig å si til Indio, som har blitt tatt.
Men øyeblikket passerer.
Indio forklarer nå gjengen at de skal rane banken i El Paso,
den store nabolagsbanken,
krysse grensen til USA og rane banken i El Paso,
og forteller det som en lignelse i kirken.
En utrolig profan idé,
hvordan de skal bryte seg inn i banken og hvordan planen vil fungere
i stedet for å ta den vanlige garasjen hjemme hos noen,
blir det brukt som en lignelse i kirken i Santa Maria.
Indios gjengmedlemmer behandles som disipler.
Mens de ser lyset, ser du en serie med nærbilder av dem og orgelmusikk.
Det er en slags karnevalesk tilnærming til religion,
hvor du gjenkjenner alle ikonene og alle symbolene -
og dette ble presentert for italienere og folk fra middelhavslandene,
så man antar at referansene blir skjønt -
men så latterliggjør man dem forsiktig
for å vise at disse moralske verdiene ikke eksisterer i denne typen samfunn.
Det er den sterkestes rett. Vold møtes med vold,
menneskene lever i en voldskultur. Han går opp på prekestolen.
"Det var en gang en snekker" refererer til Nye Testamentet,
men han forklarer hvordan de skal sprenge banken i El Paso.
Kirken er der ennå over Tabernas,
men den er restaurert og brukes som kirke igjen.
Utrolig bruk av nærbilder.
Det er Techniscope, som var skjermbildet de brukte,
kjent som fattigmanns-CinemaScope, to bilder for prisen av ett.
De oppdaget det da de lagde Neve at det var bra for fjernopptak
og nærbilder,
hvor toppen av letterboksen kutter av toppen av hodet,
og bunnen kutter av haken
så du kommer nærmere øynene.
Det er mange nærbilder som ikke brukes pa Hollywood-manér som reaksjonsbilde
eller masterbilde til nærbilde for å matche,
men som portretter av de fascinerende sigøyneransiktene
av disse skuespillerne som spiller meksikanske slemminger.
Så når lignelsen fortsetter fra prekestolen,
ser vi reaksjonen.
Safen med stearinlysene ved siden av ligner et alter.
Nå vet vi at safen er inni der.
Banksjefen spilles av Simi, filmens designer,
som en intern spøk og takk for at han designet El Paso,
hans eneste kjente filmopptreden.
Interiørene ble enten filmet i Cinecittà Studios i Roma,
eller de fleste interiørene i El Paso ble filmet på location.
Så saloonen og hotellet med utsikt ut av vinduet i fjellene
ble laget på et eksisterende sted.
Et viktig element i italienske westerner er hestene.
Spesialister sier at de er andalusiske høytsparkende hester,
og ikke westernhester.
Ofte er salene annerledes.
Så man får en annen følelse enn med en tradisjonell western.
Van Cleef hadde problemer med å gå av og på en hest etter bilulykken,
og likte ikke viltre hester.
Han fikk ofte en sirkushest som han kunne kontrollere fullstendig.
I mange italienske westerner har han en høyttravende hest.
Det er fordi han sitter på en sirkushest.
Eastwood har kastet ponchoen sin, og under finner vi
den velkjente saueskinnsvesten,
blå skjorte, krympede jeans, støvete hatt og designerskjeggstubber.
Den første filmhelten med skjeggstubber. De pleide å være glattbarberte.
Det kom ut en bok om westernsjangeren i 1965.
Der var det bilder av westernens helter -
vakre fotografier av Burt Lancaster, Gary Cooper,
Rock Hudson, Robert Mitchum,
og så plutselig en mann med skjeggstubber, solbrent og arrete ansikt.
Det var den italienske westernen,
som hadde en annen mening om hva fysiognomi skulle være.
Mye var basert på research fra arkivbilder fra Ville Vesten,
og hvordan folk så forslåtte ut
og ikke som nyvaskede, overbelyste matinéidolbilder
som man pleier å se innen westernkarakterer.
En annen røykfull saloon, denne gang i El Paso,
filmet på location i Almería, med gaten i bakgrunnen.
I stedet for de forlatte gatene i Neve, er baren og gatene fulle.
De har råd til statister. Man føler bakgrunnens tekstur.
Eastwood stryker fyrstikken mot enhver overflate.
Van Cleef stryker fyrstikken mot Kinski, noe som ikke er populært.
Og det fører til et slagsmål.
En klimpring av maranzanoen, den jødiske harpen, i musikken,
som signaliserer en understreking - det er en spøk på vei.
Og så en tuba. Disse tubasignalene kan ofte
indikere at lavkomedie er på vei, av det shakespearske slaget.
Kinski blir oppmuntret til å ikke gå etter pistolen sin.
Indios gjeng vil ikke lage en scene.
De to dusørjegerne ser at Indio ikke vil tiltrekke seg oppmerksomhet.
Hvorfor er det sann?
Det utrolige ved Van Cleefs opptreden er at etter å ha hatt småroller
i Hollywood i 10-15 ar,
med alltid å spille slemmingen, og aldri ha snakkeroller,
er det en selvsikkerhet i opptredenen hans -
synsspøkene og den lille ironien.
Han ser nesten seg selv være dusørjeger.
Det er som om han har spilt denne rollen hele livet, men det er hans første store,
fordi Leone husket ansiktsformen hans.
Leone dro til Amerika for å gi ham rollen
den andre gangen han var der.
Den første gangen passet han på at Eastwood var med
og underskrev for a besegle avtalen.
Andre gangen dro han for å hyre Van Cleef.
Leone hadde blitt sviktet av Lee Marvin, som skulle få rollen.
Marvin hadde blitt hentet til Cat Ballou,
der han spilte to roller i en komediewestern.
Leone hadde problemer en uke før filmingen,
og han dro til Amerika med en katalog
og et bilde av Lee Van Cleef slik han så ut i High Noon, som en ung mann.
Han lette og fant ham.
De møttes på et hotell i utkanten av Los Angeles, med en koffert full av dollar.
Han så Lee Van Cleef komme mot seg i en lang regnfrakk,
og sa til produksjonslederen sin: "Jeg vil ikke snakke med ham eller ha audition."
"Måten han går på, og utseendet... Han må få rollen som Mortimer."
"Gi ham penger og få ham til å underskrive."
"Jeg vil ha ham i Roma i morgen." Det var det som skjedde.
Som Lee Van Cleef sa, at da kofferten ble tilbudt ham på motellets parkeringsplass,
kunne han ikke betale strømregningen sin. Her snudde ting seg.
Van Cleef lagde så mange flere filmer i Italia på 1960-tallet,
og han ble superstjerne der.
Han lagde 12 westerner de neste ni årene i Italia og Spania,
og ble en stor stjerne i Europa.
Mark Twain sa at i Amerika er man berømt for det man gjorde sist,
og i Europa for det man gjorde best.
De husket Van Cleef fra alle westernfilmene fra 1950-tallet
når de fleste ikke la merke til ham.
Men Leone husket slemmingen i High Noon, i Oppgjør i O.K. Corral,
slemmingen i Liberty Valance, The Bravados, alle disse filmene,
og han ville bruke ham, så han ga ham en stor sjanse.
I diskusjoner med Morricone
sa de at de ideelt sett ville skrive musikken før filmen ble filmet,
og klippe og filme filmen til musikken som en rockevideo.
Men tiden strakk ikke til. De måtte lage filmen raskt.
Så Morricone var involvert fra filmens startfase,
mens han i Neve kom med etter filmingen,
men de hadde ikke tid til å lage musikken på forhånd.
Leone gikk til Morricone -
de gikk på skolen sammen, så de hadde kjent hverandre lenge -
og han beskrev historien og spilte alle karakterene.
Til denne sa han "Jeg vil ha et musikalsk notesystem for hver karakter."
"En liten rulletone på fløyten for Clint Eastwood,
en klimpring for oberst Mortimer, og spansk gitar for El Indio."
Så som i en Wagner-opera,
vet du at karakteren er der ved den musikalske signaturen på lydsporet.
Da Leone var i Amerika på en tur for å sikre seg Eastwood,
researchet han med Vincenzoni, manusforfatteren,
på Kongressbiblioteket, i avisene fra Ville Vesten
for å få med seg epokens tekstur.
Så den referansen til avisen i El Paso er en referanse til deres research.
Han ville ha de overfladiske detaljene riktige, for som med alle gode eventyr,
tror man dem bare når detaljene stemmer.
Når de er overbelyste og for solfylte, så tror man ikke noe.
Så dette er en del av hans strategi.
Den gamle profeten spilles av Josef Egger,
som spilte Piripero, kistemakeren i For en neve dollars.
76 år, østerriksk komiker,
og dette var hans siste film - han døde kort tid etterpå.
Denne sekvensen ble lagt inn senere av manusforfatter Sergio Donati,
og lagt til Vincenzonis manus.
De følte de trengte komedie her.
I en tradisjonell western spilte Walter Brennan og Arthur Honnicutt rollen,
makkeren med skjegg, Gabby Hayes-rolletypen,
den gamle gullgraveren.
Dette er den gamle profeten med profetiene.
Vi oppdager at profetens hjem er så nærme toglinjen
at når det kjører forbi, skjer dette.
Et stykke lav- og vulgær-komedie
som motstykke til angrepet mot banken i El Paso.
Lignende Shakespeare, etter drapsscenen i Macbeth,
scenen med portneren, der det er lavkomedie og banning og dans
så man skal glemme de onde tingene, og ta deg på senga,
for noe vil skje som overrasker deg.
Det er den gamle profetens funksjon i denne filmen.
Eastwood er mye mer ironisk i denne filmen enn i For en neve dollars,
hvor han spilte en likefrem kriger og samurai.
Men her er det mange glimt i øyet,
som viser at den enkle, halvkomiske Eastwood-stilen er på vei.
Det er den mest modne av Leone-opptredenene så langt.
Vi kan ikke ta dette for seriøst.
Ja, det er masse vold og brutalitet,
og ja, det er en westernhistorie på gang, men det er en slags spøk.
For første gang treffes dusørjegerne na.
Det var med denne scenen Leone overtalte Vincenzoni til å skrive manuset.
Han sa "Jeg vil at de to dusørjegerne skal treffes pa gaten."
"Jeg vil at en skal støve til den andres støvel."
"Han blir sint, og støver tilbake
før det tar av, og de nesten skyter hverandre."
Som to unger som gikk mot hverandre i Trastevere,
der Leone vokste opp på 1930-tallet.
Vi skal snart se en barnslig scene
med to menn som prøver å vinne over hverandre.
Endelig møtes de to dusørjegerne.
Blir det en voldelig konfrontasjon? Eller en komisk en?
Her er barna som ser på.
De er som cowboyer og indianere, som lekene vi leker.
De skal se på dette opptrinnet.
Nydelig opptak mellom Eastwoods bein,
veldig ekstremt, nesten som parodi av western.
Eastwood venter på Van Cleef på gaten.
Fløyten.
Klimpring for obersten.
Slem komedie på bekostning av den kinesisk-amerikanske portneren
som ikke vet hva han skal gjøre, fordi han får to instrukser.
Hvis El Indio-duellen i kirken var ekte,
og ble filmet som en retorisk duell som endte med et øyeblikks vold,
er dette en parodi av en kamp, og Hollywoods lineære konfrontasjon,
hvor de står på gaten og møter hverandre.
Sa de sjekker hverandre ut som proffer.
Hvordan ser han ut og kler seg? Hvordan er stilen og karismaen hans?
Det er en veldig macho tilnærming, som to tyrefektere som sirkler rundt hverandre.
Så la oss ødelegge støvelen hans litt for å irritere ham.
Igjen er tempoet saktere enn en tradisjonell Hollywood-western.
Det er sakte oppbygning... Noen ganger stanser tiden.
Man strekker tiden for å få maks moro - som med lekene vi kjenner -
for å få så mye moro som mulig ut av konflikten mellom to voksne menn.
Da Vincenzoni fikk dette forklart, sa han:
"Jeg husker slike konfrontasjoner fra da jeg vokste opp."
Da Leone vokste opp i Trastevere i Roma:
"Jeg husker slike konfrontasjoner på 1930-tallet."
"Vi kan identifisere oss med dette. Det er en del av Italia og Ville Vesten."
Jeg tror ikke at det i Hollywood-westerner hadde vært et øyeblikk
der John Wayne og Robert Mitchum, Wayne og Dean Martin
hadde hatt en konfrontasjon som var så barnslig macho som denne.
Men det er det de har.
En av dem må dra fra byen,
så gjengen kan overlates til den andre dusørjegeren, som kan få belønningen.
Bilder av støvler og ansikter - en slags cinematisk retorikk.
Westernfilmens grammatikk ble oppfunnet i i Hollywood,
og Leone vokste opp på 40- og 50-tallet med å se de filmene og han elsket dem.
Han følte at westernfilmen gikk av skinnene fra 50-tallet,
men kan kunne alle scenene fra de klassiske filmene.
Han utvidet de scenene, og gjorde dem til noe annet,
en ren stil, og det er det vi ser på.
Lyden av skyting. Leone likte høye pistolskudd,
og tok dem opp i en gruve ved Roma så han fikk ekkoet.
Som noen sa, hørtes pistolen ut som en kanon.
Han var interessert i lyddesign. Det var Morricone også.
Et nøye sammensatt lydspor,
som sto på egne ben i Ondt blod i vesten i 1968,
hvor lyddesignen er intrikat, og samspillet med naturlyder og musikk.
Men musikk ville ikke passet her.
Plystrelyd idet hatten faller.
Obersten sikter godt. Han er også veldig forsiktig.
Så hattene ender sammen,
og de to dusørjegerne snakker om yrket sitt.
I 1950-tallets Hollywood, handlet filmer om dusørjegere
ofte om dusørjakt som et problem.
I The Naked Spur og The Tin Star av Anthony Mann,
er dusørjegerne korrupte mennesker,
som må løse problemene sine for å slutte med å jakte på dusører,
etablere seg, få en kone og roe seg i en by i Vesten og bli en konvensjonell helt
og et konvensjonelt menneske.
Det samme skjer i Dusørjegeren med Randolph Scott,
hvor han er dusørjeger men har en unnskyldning for det.
Det er ikke noe godt yrke, og må moralsk fordømmes.
Her gjør dusørjegerne en jobb,
to proffer utveksler erfaringer,
og de er de eneste representantene for loven.
Den moralske holdningen til dusørjegere har hoppet frem.
De jobber for penger og sier ikke "en mann må gjøre det en mann må gjøre."
Det dreier seg ikke om ære eller moral, han jobber for penger.
Det viser seg at obersten har en moralsk grunn for det han gjør,
men vi oppdager ikke det før på slutten.
Dette er klimakset i forholdet mellom den unge mannen
og den gamle, forsiktige obersten, som venter til han er utenfor rekkevidde,
tar frem sin Buntline Special og skyter byttet sitt.
En forsiktig mann, mens Clint Eastwood er ganske uvøren.
..nar to jegere er etter det samme byttet,
pleier de å ende med a skyte hverandre i ryggen.
"..å skyte hverandre i ryggen."
Det er vanskelig - begge skyter hverandre i ryggen.
En liten feiloversettelse der.
Lee Van Cleefs utseende, klær og selv pipen hans,
ble like mye et varemerke for ham
som ponchoen, vesten og cherooten ble for Clint Eastwood.
I de fleste 12 westerner Van Cleef lagde i Italia og Spania,
ble han kledd på samme måte.
Sabata- hevneren - hvor han går med kappe, svart hatt og pipe.
Han er en slags moden helt. Leone trodde han var mye eldre.
Han antok at Van Cleef var langt uti femtiårene,
men han var under 40, og måtte eldes til rollen som den modne obersten.
Da Leone først traff Van Cleef, sa han:
"Du er helt lik Van Gogh, og det er akkurat det jeg er ute etter."
Den lette ironiske replikkvekslingen med Eastwood,
den lette, lekende Eastwood begynner her.
I den første filmen var han mye tyngre.
Eastwood ble dubbet i Italia av en skuespiller som het Enrico Maria Salerno,
som hadde mye dypere stemme enn Clint Eastwood.
Hvis du ser italienske versjoner av disse filmene,
er helten tyngre, og stemmen er mer bassaktig,
han høres slemmere ut på stemmen.
Eastwoods milde aksent og lette intonasjon viste seg nå.
Noen sier at det var på det punktet i karrieren hans at han innså
at den aspirerte replikkutsigelsen av Marilyn Monroe var sexy
og kunne bli etterlignet av en mann.
Monroes aspirerte stil kan ha vært en påvirkning.
Men først og fremst det å ha selvtilliten til å ha humoristisk sans
og gjøre seg fri for andre kilder.
For en neve dollars ble basert pa Kurosawas film Yojimbo.
Dette er et originalmanus med budsjett på 600 000,
de har en produsent som het Alberto Grimaldi, advokaten fra Napoli,
som støttet Leone.
Det er en følelse av selvtillit i filmen,
som Leone begynner å vise.
Noen mener at For et par dollar mer er en erketypisk Leone-film,
en erketypisk italiensk western,
og at den er bedre enn de andre sammenlagt.
Nå et klipp fra lommeuret og Mortimer
til det første av tre tilbakeblikk i filmen,
hvor Indio røyker en joint med marihuana,
og du får denne surrende lyden på lydsporet.
Indio ser gjennom et regnfullt vindu på et par inne i rommet.
Men vi aner ikke hva dette betyr - det må ha skjedd i El Indios fortid.
Leones tilbakeblikk er interessant, som de er i Ondt blod i vesten.
Det er ingen narrativ, ikke det som skjedde før.
Det er et freudiansk minne.
Det er en mann som i underbevisstheten husker noe.
Leone og regiassistent Tonino Valerii
overvurderte hva marihuana gjør med hjernen til noen.
De trodde at den surrende lyden og at skjermen blir rød
og det maniske i Indios oppførsel når han er påvirket,
at marihuana gjorde dette.
Det man visste om marihuana da, var det man hadde lært fra skrekkfilmer.
På tross av dette, la det til alle de dårlige egenskapene til Indio.
Han går inn på rommet. Han skyter mannen.
Han blir spilt av en tysk skuespiller som heter Karl Hirenbach,
som byttet navn til Peter Lee Lawrence, som en referanse til Lee Van Cleef,
og ble en kjent stjerne innen spaghettiwesternfilmer etter dette.
Jenta spilles av Rosemary Dexter.
Hvem er de? Hva har dette med uret, Lee Van Cleef eller Indio å gjøre?
Svarene på disse spørsmålene er det historien hviler på,
men siden det er en Leone-film, finner vi ikke ut av det før i siste minutt.
En interessant spøk. Vi er i Alamogordo, i fengselet.
Alamogordo i Los Alamos, åstedet for den første kjernefysiske sprengningen.
Hva vil skje? Det blir en eksplosjon
idet Eastwood viser seg i vinduet, røykende, og Sancho Perez er i fengselet.
Vi får noe dynamitt på gitteret.
Vi får en minieksplosjon i Los Alamos.
Det er den typen spøk som italienske manusforfattere elsket.
Reprise av kjenningsmelodi,
med Alessandroni og koret hans, og plystringen hans,
og den manende trommingen til en actionsekvens.
Ikke noe smektende symfonisk Dimitri Tiomkin eller Jera Moros-type lydspor,
men en enkel en med folkemusikkinstrumenter og plystring.
Morricone brukte plystringen
fordi den minnet ham om cowboyens isolasjon i ødemarken.
Det er det man gjør når man er alene, så det var referansen til plystringen.
Ja. Amigo, hvorfor hjalp du meg ut?
Det er sent å spørre om det,
men han husker at mannen som fikk ham ut av fengselet er totalt ukjent for ham.
Eastwood går ikke med sin lærpistolhanske
i disse scenene der han besøker Indios gjeng.
Det er noe som ikke er løst i manuset
om lærhansken som hans varemerke.
Alle kjenner igjen Manco på hans hanske, på den hånden han skyter med.
For å ikke røpe seg, bruker han den ikke når han besøker Indio,
men siden vil han vise den, og det vil røpe hvem han er.
Men dette aspektet er veldig uklart og blir ikke løst.
Elektronisk surring idet Indio fyrer opp en ny joint.
Det er vanskelig å se for seg hvor radikalt dette var i 1965.
Leones logikk for det var at i noen land, kalt "Den tredje verden" -
Bolivia, Mexico -
var marihuana den vanlige metoden å glemme livets pris på.
Så en meksikansk slemming kunne like gjerne røyke marihuana.
Men det var veldig radikalt å legge dette til attributtene hans.
Så vi er i kirken, vi har sett El Paso, Tucumcari,
vi har sett White Rocks,
og nå skal vi se Santa Cruz også.
En hel rekke Leone-byer i denne filmen.
Ma jeg hvile først.
"Må jeg hvile først."
Her i den italienske versjonen var det en pause.
Selv i dag i Sør-Italia har man det,
så alle kan ta seg en is eller røyke,
gå ut og komme tilbake.
Dette var en offisiell pause, hvor filmen stanses og startes igjen.
Eastwood husker mannen som skjøt sigaren hans.
Han går med hansken sin igjen. Det blir voldelig.
Elektronisk rulletone og nærbilder av disse vidunderlige fysiognomiene.
Sigøynerne i Andalusia sto i kø for store roller i disse filmene.
Jeg møtte en av rollebesetterne, Louis Beltran,
og han sa at folk kom fra fjernt og nært
da de hørte en Leone-produksjon skulle settes i gang.
De hadde ansiktene sine på audition.
Spillingen deres spilte ingen rolle, dialogen ble lagt inn etterpå.
Det som betydde noe var utseendet.
Det var knivkamper på auditioner.
Beltran viste meg et arr over magen han hadde fått
av en som ikke fikk rollen som en av de meksikanske slemmingene.
Så Indios gjeng rir fra kirken til El Paso,
mens Eastwood rir til Santa Cruz.
I Santa Cruz, super spøk - er det høns over hele gaten.
Santa Cruz, denne byen, ble filmet i Cinecittà,
et stående westernsett i Cinecittà Studios i Roma, men det er høns.
På telegrafkontoret er det massevis av egg.
Så dette er en hønseby, nok en synlig spøk fra Sergio Leone.
Han vil ikke være voldelig og rane en bank i Santa Cruz.
Han vil overtale telegrafisten til å late som om banken ble ranet.
Så han har tross alt hjerte.
Han vil ikke bruke unødig vold.
En av grunnene til at budsjettet var mye større på For et par dollar mer
var ikke bare fordi For en neve dollars hadde vært veldig vellykket,
men dette var et samarbeid mellom PEA Productions i Roma,
som var produksjonsselskapet til Alberto Grimaldi,
Arturo Gonzalez fra Madrid og Constantin Film,
et stort produksjonshus i München, Tyskland.
Det er interessant hvor spredt rollebesetningen er.
Hovedrollene er amerikanske, og det er mange spanske og italienske skuespillere,
spanske skuespillere har småroller og italienske skuespillere som Indios gjeng -
men få vesttyske skuespillere.
Der er Klaus Kinski som spiller et gjengmedlem.
Han er minneverdig, men dukker ikke opp så ofte,
og hotellsjefens kone, og det er det.
Constantin syntes, etter Neve, at dette var verdt å investere i,
selv om det ikke var noen blant et vesttysk publikum å holde med.
Mens i Neve var det mange tyske skuespillere.
På denne tiden var en tysk western laget i Vest-Tyskland,
med locations i Split ved Adriaterhavet i Jugoslavia, også populære.
Basert pa den tyske forfatteren Karl May fra sent 1800-tall,
med titler som Winnetou og Sølvsjøens forbannelse,
tok den europeiske western av i 1965. Tyskerne så tyske westerner,
italienere og spanjoler så italienske og spanske westerner,
men ingen hadde blitt eksportert ennå.
På grunn av problemer med copyright på Kurosawas film Yojimbo,
ble utgivelsen av For en neve dollars utsatt i USA til 1967.
Den ble utgitt med For et par dollar mer og Den gode, den onde og den grusomme.
En åpnet i januar, og den andre om våren.
Trippelt sett med Dollars-filmer som kom samtidig i 1967 i USA.
Men det tok to år før saken ble rettslig avklart,
sånn at United Artists kunne slippe disse filmene i USA.
Så filmene var i utgangspunktet beregnet på et europeisk publikum.
Et søritaliensk, et vesttysk, et spansk og et fra Midtøsten.
Og det publikumet ville være nok for det budsjettet denne filmen hadde.
Morricones actionmusikk, med de trommene.
Det var etter å ha hørt dette lydsporet,
at den italienske regissøren Gillo Pontecorvo hyret Morricone
som komponist for The Battle of Algiers,
en klassisk politisk film og franskmenn i Algerie på 50-tallet.
Morricone lagde musikken, og siden den var sa effektiv,
den var en av Morricones beste, ble han valgt av Pontecorvo.
Mens Morricone kun lagde et par westerner før For en neve dollars,
innen han laget For et par dollar mer,
hadde han laget musikk til syv-atte filmer mellom de to filmene.
Han var nå en velkjent komponist i Italia og ekstremt produktiv.
Han fikk bedre selvtillit som filmkomponist
med en veldig gjenkjennelig stil.
Det er interessant at han jobbet så bra med Leone. De var synkroniserte.
Leone var ikke god til å nynne, og var nesten tonedøv,
selv om han hadde god og følsom sans for lyd.
Men de var ganske synkroniserte.
Morricones beste filmmusikk kommer ut av deres samarbeid.
Som Bernard Herrmann og Hitchcock,
eller Nino Rota, komponisten, med Fellini,
var det et strålende forhold som fikk frem det beste i dem.
Samspillet mellom musikk og bilde er høyst uvanlig.
Banken i El Paso, et spansk fort,
med en del som er borte,
ble designet av Carlo Simi med denne stilen.
Han ville ikke ha en vanlig bank av tre som man har i Hollywood-westerner.
Han ønsket en spansk bank, og at det er et gammelt fort bidrar med karisma.
Den slags finsliping som Simi ble berømt for -
alt var litt utenfor normale grenser.
De brukte masse oppslagsverk til designen i Ville Vesten,
men så la de en italiensk stil over.
Det er nesten et designer-Ville Vesten som Carlo Simi laget.
Et av de undervurderte aspektene ved disse filmene er produksjonsdesignen.
Den er nesten like påfallende som musikken og regien.
Carlo Simi selv designet nå for flere italienske westerner.
Nå, i 1965, hadde gullalderen begynt.
For en neve dollars hadde vært veldig vellykket.
20-25 westerner var planlagt da denne filmen ble laget.
Det er stort press på den italienske filmbransjen.
Simi designet et par westerner, og Leone ville legge avstand
mellom ham og de samlebåndsfilmene som ble basert på Neve,
filmer med titler som De kaller meg... eller Jeg heter...,
om at dusørjegere setter fraksjoner opp mot hverandre.
Det var endeløse etterligninger.
Han ville gå videre med annet, men fikk kreativt press fra bransjen.
En av Leone yndlingshistorier
var om en billig italiensk western laget i kjølvannet av For en neve dollars,
og produsentene hadde ikke særlig med penger.
Derfor skaffet de pengene ukentlig på bakgrunn av hva de hadde filmet.
De viste dagsopptakene til pengefolkene, som sa:
"Vi betaler for en uke til."
Men de nærmet seg slutten og gikk tomme for penger,
så en av hovedrolleinnehaverne, en mindre skuespiller fra USA, sluttet.
Det var et problem, for i siste scene
skulle helten ri til en indianerleir og si til høvdingen:
"Er det fredens ord eller krigens ord?"
En klassisk slutt på en film om cowboyer og indianere.
De sa til regissøren "Hva skal vi gjøre? Vi har ingen hovedrolleskuespiller."
"La meg tenke," sa regissøren. Så sa han:
"Du vet han som vasker gulvet i studioet? Han har supert ansikt."
"Han kan han ri opp i leiren
og si 'Sønnen min kunne ikke komme, så de sendte meg.'"
Det var den italienske westernverdenen i 1964-5 -
gullalderen var bygget på sand, og lagde etterligninger av For en neve dollars,
og det er omstendighetene denne filmen ble laget under.
Da de filmet i Almería, var det produksjoner ved siden av dem,
der folk latet som om de var cowboyer samtidig.
Almería ble en ekstremt vellykket location for spanjolene.
Den lille landsbyen Tabernas, der El Paso ble bygget,
hadde en gate som het Cinema Street, med mange kinoer.
Så locationene ble brukt,
filmen ble sent til Madrid eller Roma for fremkalling,
og så kom den tilbake, vanligvis i svart/hvitt,
og plutselig ble Almería et moteriktig sted å filme.
Men det ble aldri lagt inn infrastruktur.
De lagde ingen lab-er eller scener i Almería,
det var en ren location, med egne teknikere, handverkere, stuntfolk.
Noen mente at Franco, som styrte Spania da, straffet Almería.
Det var en av de siste regionene som holdt stand mot ham i borgerkrigen,
så han ville ikke investere i infrastruktur i Almería.
Så da locationen ikke lenger var moderne i 1970-årene,
flyttet alt seg, og det ble en spøkelsesby.
Almería satt igjen med alle disse stående settene, som El Paso,
som ble turistattraksjoner,
og folk brukte ikke Spania så mye som før. Det var en trist nedgang.
Så man kan lure på hvorfor, i denne landsbyen i Andalusia, Tabernas,
har de noe som heter Cinema Street?
Det er som arkeologi. Man kan ikke vite hvordan det må ha vært på høyden.
Men det var en høyde, og David Leans film Lawrence of Arabia, tre år før,
begynte å gjøre Almería til en moderne location.
Mye av Lawrence ble filmet i Nord-Afrika og Wadi Rum,
men de flyttet til Almería til scenene i Aqababukta,
og ulike ørkenscener.
Dette fikk folk til å se åsene, fjellene, og de tørre elveleiene,
ørkenen, oliventrærne og fargene i Almería som en location.
Det ble laget hundrevis av filmer der på 1960-tallet -
bibelske epos, middelalderfilmer,
masse westerner, og også samtidsfilmer.
Det ble en veldig distinkt location. Det var Europas Arizona.
Leone lærte yrket sitt på 1950-tallet,
han jobbet med amerikanske crew i Roma på produksjoner med store budsjetter -
Quo Vadis, løpet i Ben-Hur -
og han lærte å regissere actionsekvenser fra proffer fra Hollywood,
som Robert Wise, William Wyler,
og andre regissører som laget eposer på denne tiden.
Ideen om å sveive ned kameraet så hestene beveger seg raskere,
og følelsen av hyperaktivitet i actionsekvensene
ble hentet fra B-teamjobbing på Hollywood-produksjoner i Roma.
Lite hyggelige mennesker sier at mange spaghettiwestern-regissører
lærte på B-team, og derfor er dialogen deres elendig.
De var supre til å filme hester og action,
med kor, trommer og store Almería-scener,
de var ikke så kule når folkene snakket.
Det er urettferdig, men du kan se hvorfor de sier det når du ser kraften her.
Dette krysset i heiene i Almería er over Tabernas,
der to ramblas, tørre elveleier, møtes.
En obo i bakgrunnen,
formen på ting som kommer for Ennio Morricone.
Det er en annen Morricone som trer frem som filmkomponist -
en mer symfonisk, smektende, mindre vulgær Morricone med bedre manerer.
Oberstens tema, som vises som obotema
og blir mer symfonisk og orkestralt
inntil de siste sekvensene,
er den type musikk Morricone ble kjent for etter Leone -
en mer barokk, orkestral tilnærming til musikken -
og det begynner med denne lyriske bruken av oberstens tema.
Denne sekvensen ble filmet som en del av Almería-ørkenen ved Tabernas
som het L'oasis, "oasen".
Det distinkte trekket er at det er omringet av palmer,
noe som er rart for økologien i Sør-Spania.
Grunnen er at rekvisitørene plantet palmene
da de lagde Lawrence of Arabia,
og de spredde seg og grodde videre.
Så en del av Almería ser ut som Marokko
grunnet rekvisitørene på Lawrence of Arabia.
Det ble et sted å filme - hvis du vil at noe skal se ut som Nord-Afrika,
dra til L'oasis i Almería og få et ferdigbygget sett.
Det er utrolig at de palmene overlevde.
Forsterket lyd igjen - ekstremt likt en tegneseriestripe,
som høres ut som om den kan dytte noen inn i et fjell
som du får ved slag i italienske westerner.
Det er fordi lydsporet er lagt på etterpå.
Du kan lage lyddesignen etter at filmen er ferdig,
og sette deg på dubberommet og bestemme hvor mange lag lyd du vil ha.
Leone sa en gang at lyd er 40 prosent av en film.
Kanskje det er enda mer.
Agua Caliente, "varmt vann" på spansk.
Agua Caliente ble filmet i en landsby som heter Los Albaricoques, "aprikosene",
som de oppdaget da de filmet åpningssekvensene til Neve.
Brolagte gater, hus med én etasje -
en vakker Almería-landsby, i sørspansk stil.
Bak noen av gårdene, et brolagt tun hvor kornet skulle treskes.
Et av de brolagte tunene ble brukt av Leone som åsted for den siste duellen,
arenaen der den siste duellen finner sted,
som om det er Colosseum, denne sirkulære treskeplassen,
som er et vesentlig trekk i landbruket i Sør-Spania.
Nå er vi i en ekte landsby.
Den er akkurat sånn. Den er sånn i dag. Jeg har besøkt den.
Det er en tilfredsstillende knaselyd mens du går på brosteinene
selv om du ikke går med Clint Eastwoods støvler.
Neve-fans vil gjenkjenne dette.
Det er nesten identisk med et åpningsopptak
der han går inn i San Miguel på begynnelsen av Neve.
Los Albaricoques.
Rett nede i gata her er et kloster som ikke lenger er i bruk,
og det ble brukt til nattsekvenser i For et par dollar mer,
og det var location for Padre Ramirezs celle,
sykehuset i Den gode, den onde og den grusomme.
Så de bruker deler de har funnet fra landsbygda i Spania
for å skildre Mexico på 1800-tallet.
Vil Eastwood skyte menneskene som kommer ut av husene sine
for å vise Indio at han er hardbarka
så han vil vinne gjengens respekt?
Eller vil han unngå volden, så han ikke må drepe unødig?
I motsetning til Indio, som dreper alle. Et triangulært øyeblikk -tre mennesker,
og vi forventer i en Leone-film, at dette blir et opptrinn.
En treenighet med mennesker i gaten,
og den snille karen i den andre.
Dette er oppsettet til en Leone-duell.
Eastwood går mot dem.
Det burde være tordnende musikk -
en deguello, en meksikansk sang, et begravelseskvad,
men det er stille og vil ikke skje, dette blir ingen duell.
De trekker seg, og dette opptrinnet vil de ikke vinne.
Igjen en musikalsk rulletone. Understreking -dette er en spøk.
Vi skal ikke ta dette så seriøst.
Eastwood legger merke til en gutt som prøver å plukke epler fra et tre,
så i stedet for å skyte de tre meksikanerne, skyter han ned eplet.
Et øyeblikk tenker vi "Vil han skyte ungen?"
Det er mulig i en Leone-film at det kan skje, Indio har skutt et barn,
men ikke denne gang.
Bravo.
Eastwood har respekt for Lee Van Cleef-karakteren.
Van Cleef-karakteren ligger ofte et skritt foran Eastwood-karakteren.
Han er tenksom og rasjonell. Han planlegger på forhånd.
Han har en profesjonell innstilling til jobben sin.
Eastwood kaster seg uti ting.
I denne filmen er ofte Van Cleef- karakteren et skritt foran.
Han har skjønt at Eastwood er i Agua Caliente, men ble sendt et annet sted.
Han skjønte at Eastwood ville gjøre det motsatte,
så alle vil ende opp i Agua Caliente.
Mortimer er en lur mann.
Jeg tenkte du ville si til Indio at han skulle gjøre det motsatte av det vi avtalte.
Og han er mistenksom nok til a finne ut noe annet.
Siden El Paso ikke var på tale, er jeg her.
Den mest paranoide logikk du kan forestille deg.
A finne ut hva noen ikke ville ha gjort
for å kunne dedusere seg frem til det de gjorde.
Nå til Klaus Kinski-karakteren, Wild, som treffer Van Cleef igjen.
Støy på tuba -
la oss fortsette spøken som begynte tidligere i filmen,
da de først gikk inn i El Paso.
Det er ufullførte forretninger.
Under denne sekvensen, kjørt på Moviola for komponisten Morricone,
husket Leone at Morricone fikk latterkuler.
Han kunne ikke la være å le. Han syntes det var så morsomt,
denne konfrontasjonen mellom den gale Klaus Kinski-karakteren, pukkelryggen,
og den kule Lee Van Cleef.
Det er mye machopreg mellom dem,
og det er en lav form for komedie.
Oberst Mortimer finner frem en skjult pistol fra ermet,
sånn som Van Cleef i Oppgjør i O.K. Corral.
Uret kommer på lydsporet,
slik lommeuret kom fra Kings The Bravados,
og arenaen for den endelige duellen, som skal til å begynne,
kommer fra Ride Lonesome, hvor Van Cleef var slemmingen.
Det er referanser her til Lee Van Cleefs tidligere karriere som Hollywood-stjerne.
Mortimer er ingen karakter, han er totalen av alle Van Cleefs opptredener
husket av en filmfantast, bearbeidet og transformert.
Bindeleddet mellom Indio og Mortimer er det kimende uret.
Det er det de har til felles.
Vi så ett tilbakeblikk, som kun delvis forklarer,
men hva er sammenhengen med Lee Van Cleef?
Musikken sier at det er en.
Mortimer, proffen. Han vil ikke sprenge safen.
Han vil ikke ha en skytetilnærming. Han har syre og verktøy.
Han har håndverkerutstyr for å åpne safen,
slik han har håndverkerutstyr med våpen i saldekkenet.
Denne mannen har med seg verktøyet han trenger i livet.
En forsiktig dusørjeger som kommer godt forberedt.
Det er ingen vits i å sprenge pengene som i Butch Cassidy.
Bare gjør dette rasjonelt.
Denne scenen mellom Van Cleef og Klaus Kinski,
som nå regnes som en klassisk italiensk westernscene,
er et godt eksempel på Leones karnevaleske sans for humor.
Vi så hotellarbeiderne, embetsmennene, den kinesisk-amerikanske portneren,
sheriffene, og moro på deres vegne i filmen,
ditto Wild, men i dag,
med vårt mer ømfintlige syn på uførhet, synes vi ikke det er morsomt.
Tanken om karnevaleske karakterer var sterk. Leones hjerte var her.
Han elsket å ta hellige øyeblikk av kultur og gjøre noe karnevaleskt ut av dem.
Det er nesten som orgelmusikken i duellen,
som tar Bachs toccata og fuge og bruker det som lydsporet til en duell.
Du tar høykultur,
du tar de høyeste av kulturgjenstander og tuller lett med dem i filmen.
Det er bruken av det karnevaleske - du tar westernfilmen
og tar med mange karnevaleske karakterer
for å få en følelse av Middelhavets komikk.
Senere i Leone-filmer var det alltid en karnevalsk figur sentralt i filmen.
Eli Wallach i Den gode, den onde og den grusomme er en av dem.
Han spiser, banner, raper.
Han er ekstrem og snakker mye. Han er det karnevaleske.
Han er Sancho Panza for Clint Eastwoods Don Quixote.
Samme med Rod Steiger-karakteren i A Fistful of Dynamite,
som er Sancho Panza for James Coburns ridder.
Det er alltid en slik karnevalesk karakter hos Leone.
I For et par dollar mer er det delt mellom ulike karakterer,
som representerer karikaturer.
Det er som om Chuck Jones hadde laget en film om Ville Vesten -
dette er tegneseriekarakterer.
De er der for å passe på at volden
og Indio-plotet og hans psykopatiske oppførsel ikke blir for tung.
De gjør det lettere.
Disse kveldsopptakene ble tatt i et kloster ved Los Albaricoques,
som senere ble sykehuset i Den gode, den onde og den grusomme.
Klosteret hadde en viktig plass i spansk kultur på 1900-tallet,
for det er et stykke av García Lorca som heter Blodbryllup fra 1930-tallet,
som handler om et par som rømmer fra tyrannforeldrene sine
og gjemmer seg på landsbygda.
Det har en grusom slutt, ettersom foreldrene og lovens lange arm tar dem.
Det var basert på en sann historie fra Andalusia,
og stedet der de gjemte seg i virkeligheten
var i klosteret utenfor Los Albaricoques.
Kulturelt har det klosteret betydd mye for det spanske publikum.
Det var velkjent i spansk kultur.
Noen har kommet gjennom allerede.
Noen rakk frem før Eastwood, hadde den samme ideen -
dekket av mørket, og så etter gullet.
Og det var oberst Mortimer,
som ligger et skritt foran i denne delen av filmen.
Han hadde ideen om å ta av skiferen av taket og bryte seg inn
for å finne ut hvor gullet fra El Paso er.
Senere, i westerner Van Cleef lagde i Italia,
brukte han ofte tupé så han så mye yngre ut.
Men i disse sekvensene er det ekte hår. Han er tynn på toppen.
Han er moden, denne eks-obersten fra borgerkrigen fra Carolina,
farsfiguren blant de to dusørjegerne.
Han vil senere spille en yngre karakter og gå med parykk,
og mange av dem passet ham ikke.
Lee Van Cleef så tilbake på at han jobbet på For et par dollar mer.
Leone snakket ikke særlig engelsk,
han sto i cowboyhatten med briller og sa:
"Se på meg, Clint", "Se på meg, Lee",
og spilte ut rollene for dem med et romersk rim
og gjorde dem til romerske karakterer.
Det var Leones bidrag. Skuespillerne snakket spansk, italiensk, tysk.
Van Cleef sa en karakter var cockney, som han heller ikke skjønte.
Unntatt Eastwood, skjønte han ingen.
Det var en tolk som hjalp.
Han leste manuset, fikk en idé av hva de sa,
ventet til leppene deres sluttet å bevege seg og sa replikkene,
noe som ikke er ultimat for opptreden,
men det fungerte visst ganske bra.
Hansken. Symbolismen i denne karakteren -
"Ta den på", så han blir Manco.
Alle referansene til skytterhånden, støtten den trenger,
Manco, mannen med én hånd, og alle disse tingene.
Dette er en Leone-aktig scene, som tilfredsstiller brutalitetbehovet.
Som scenen hvor det blir satt fyr på Baxter-huset i For en neve dollars,
der slemmingene ler mens vold blir begått mot de to karakterene.
Dette ble klippet av den britiske sensoren da det kom ut,
selv om filmen var for voksne. Mange slag...
Straffen disse to karakterene far, ville drept dem.
Men Leone likte å ha en scene
hvor du ser slemmingene nyte volden
som om det er på en arena eller tyrefekting.
Spesielt Indio, som ler ukontrollert og manisk.
Indios karakter... Etter å ha brutt seg ut av fengselet
og planlagt ranet i El Paso og fått et slags livsinnhold,
begynner Indios karakter å oppløses. Han er uten mål og mening.
Han begynner å sette gjengmedlemmene sine opp mot hverandre.
Han blir destruktiv mot seg selv. Han leder alle mot destruksjon.
Det er noe psykotisk ved oppførselen hans her
som noen i gjengen legger merke til.
All rasjonalitet har forsvunnet i oppførselen hans,
og det er ingen logikk i det han gjør.
Det du får gjennom filmen, spesielt nå,
er kontrasten mellom spillestilene -
den avslappede, lakoniske, subtile stilen til de to amerikanerne,
hvor det usagte er like viktig som det som sagte,
versus det Eastwood kalte aggro-stilen,
som er denne praktfullt, utadvendte, retoriske spillingen til meksikanerne.
Kontrasten mellom Eastwoods avslappede opptreden
og skuddene og lyden av hover,
sier noe om spillestilene i filmen.
Leone sa at han husket Eastwood sitte på settet mellom tagninger
som en katt som tok en blund, med en hatt over øynene.
Så kom hans tur,
han tok på hatten, gikk frem og leverte en opptreden som en katt,
og satte seg så og sov videre.
Det var den type atmosfære som omga karakteren.
De legger på stemme for Eastwoods karakter
til den navnløse sin karakter etter hvert.
Så mange av gestene er fra at Leone observerte Eastwood pa settet.
Han spiller ikke samurairollen som ble gjort kjent av Mifuni denne gangen,
han skaper sin egen karakter.
Leone hadde dilla på sirkulære steder.
Ofte finner voldsøyeblikk sted på arenaer.
Mens en tradisjonell western er lineær - hovedgater,
kløfter, folk som går mot hverandre -
i den italienske western forekommer konfrontasjoner i sirkler,
som dette opptrinnet vi nettopp har sett,
som duellen i Den gode, den onde og den grusomme og duellen som kommer her.
Simi ble spurt av Leone om å finne sirkler som ting kunne skje i.
Finn et brosteinsbelagt tresketun til den endelige duellen.
Finn en sirkulær kirkegård til slutten av Den gode, den onde og den grusomme.
Simi sa: "Jeg skjønner ikke hva han mente med sirklene, og tør ikke spørre."
Han var hekta på sirkler. Disse store oppgjørsscenene,
disse store duellene hvor skjebnen til karakterene oppsummeres,
måtte finne sted i en sirkel. Han insisterte på det til alle sine westerner.
Det er en veldig spesiell ting.
Letterboksformen til Techniscope- rammen er også spesiell.
Filmfotografen Massimo Dallamano og så, etter denne filmen,
etterfulgt av Tonino Delli Colli, Leones store filmfotograf.
Det er en form for CinemaScope, kalt "totagget CinemaScope",
hvor man får to bilder til filmen for prisen av ett.
CinemaScope til halv pris. Det har begrensninger.
Techniscope ble ikke brukt noe særlig i Amerika,
men det var populært i Italia på 1960-tallet.
Det er bra til nærbilder og fjernopptak.
Dette letterboksbildet var sterkt hos Leone.
Filmene hadde ikke dreiebok,
men han var kjent for å ha alle oppsettene i hodet.
Han kom på settet om morgenen med en klar idé.
Normalt filmer man nærbilder om kvelden,
for man filmer hovedopptak masterbilder og fjernopptak i solskinnet
og bruker kunstig lys til nærbilder, men Leone sa:
"Film nærbildene rundt 12.00. De er like viktige."
Kameramennene ble ute av seg over dette og arbeidsdagens lengde.
Leone var besatt når han var på settet.
De begynte ved daggry
og jobbet til ni om kvelden.
Han hadde historien i hodet og spilte den for så mange mennesker -
for Morricone, for skuespillerne,
for Vincenzoni, forfatteren, og for Alberto Grimaldi, produsenten -
så han hadde historien i hodet, som en historieforteller.
Han visste hva han ville ha ut av hver arbeidsdag.
Men han kjørte crewet sitt hardt.
Dette var det første av Leones store crew. Det var et lite crew på Neve.
Det ble mindre på slutten når pengene var brukt opp.
Sekvenser ble filmet med syv mennesker.
Men dette er store og komplekse filmedager,
med mange locations, sett og lysoppsettinger.
Det var den mest kompliserte filmen Leone hadde jobbet på.
Alle kommenterte det at han motiverte alle.
Han var super til å få dem med seg til å jobbe i historiens tjeneste.
Han begeistret alle og fikk ideer fra teknikerne,
kamerafolk og skuespillere.
Alle følte at de eide en del av det endelige resultatet.
Folk var glade på settet.
Unntatt Gian Maria Volonté,
som ble lei av at Leone prøvde å krympe forestillingen hans.
Volonté var teaterskuespiller, stilen passet til Indio,
som den passet til Ramón-karakteren i For en neve dollars,
men Leone syntes han var litt for synlig.
Han prøvde å slite ham ut med mange opptak
så Volontés opptreden ble mindre.
En dag ble Volonté ute av seg og forlot settet.
Noen ropte "Ikke forvent a bli hentet med bil."
Så han gikk ut i ørkenen, fikk haik og kom til slutt tilbake.
Alle unnskyldte seg og fortsatte.
Det er den eneste historien jeg har hørt om uenigheter på settet.
De husker den som en veldig motivert film.
Alle trodde på den.
Indio tømte pistolen sin i kroppen til et gjengmedlem -
en kardinalsynd for britisk sensur.
Man kan skyte folk og de kan falle, men man nyter det ikke,
og du tømmer ikke en pistol i et lik.
Dette fikk filmen i en knipe.
Indio blir veldig sinnssyk i denne delen av filmen,
og Volontés opptreden blir større.
Det er så rart - Indio lar dusørjegerne slippe unna
så han kan klandre noen, så han kan skyte dem.
Det er ren selvdestruksjon -
han går rundt i sirkler og ødelegger folk.
Han har mistet gullet, dusørjegerne, og nå går han mot sine egne.
Det er et fascistisk element i dette, for han jager sin egen hale.
Groggy, spilt av Luigi Pistilli, kjøper den ikke.
Han vet hva som foregår i Indios sinn.
Uttrykket i ansiktet sier "Jeg kan ikke fatte at du gjør det. Jeg stoler ikke på deg."
Han er den smarteste i gjengen.
Dagen etter. To skyttere venter på at det skal bli action.
Dette ligner åpningen til Ondt blod i vesten,
hvor de tre skyttere venter på et tog som er to timer forsinket,
og de får tiden til å gå mens de venter på volden som skal utspilles.
De sitter der og lader pistolene sine.
Det er en parallell i måten de er filmet på. Bilde av Lee Van Cleef.
Bilde av gaten.
Bilde av Lee Van Cleef.
Så til Indio.
Alle får like mye scenetid her,
mens de får tiden til å gå, og venter på oppgjørets time.
Tanken strekker seg gjennom første spole av Ondt blod i vesten,
med pistolerosene ventende på stasjonen
på toget som fører Charles Bronson til byen.
Hva gjør handlingens menn når de ikke har noe å gjøre?
Da lader de pistolene sine.
Det kommer et hørbart sukk fra Lee Van Cleef. Han kjeder seg.
"La oss sette i gang. Vi får betalt for å drepe folk, så vi får begynne."
Utrolig bruk av lydsporet, med denne maniske latteren
som skal illustrere det leende ansiktet.
Det har ikke noe med at Indio ler å gjøre. Det er ren dekorasjon
som skal minne om den gale karakteren han er, det er lyddesign.
Så de to dusørjegerne venter videre i en fattig by.
Sør for grensa, Agua Caliente.
I motsetning til rikdommene i El Paso og White Rocks,
er dette fattige og underutviklede Tucumcari,
Santa Cruz og Agua Caliente - der er det nedslitt.
Så de er i denne nedslitte hovedgaten i denne kjipe meksikanske landsbyen,
og venter på at klimakset skal utspille seg.
De jobber egentlig som team for første gang.
Først var de rivaler.
De avtaler en vanskelig arbeidsmetode for å fange Indio og gjengen.
Her jobber de sammen strategisk
for å møte det som er igjen av Indios gjeng.
Det var 14 med i gjengen i begynnelsen,
og antallet har sunket, takket være Indios psykotiske oppførsel.
Katt i voldens øyeblikk. Det var en katt i Neve.
Det er en annen katt i Den gode, den onde og den grusomme, i en tilsvarende scene.
A bare legge til lyden av en katt når du tror vold skal til å bryte ut -
en typisk Leone-spøk med Morricones lyddesign.
Så Indio har kun forakt for sin egen gjeng.
Selv om de har fått ham ut av fengsel, støttet ham
og massakrert og robbet under hans kommando,
har han kun forakt for dem.
Han misliker ikke bare seg selv, men også gjengen sin.
Pistolene i italienske westerner var veldig viktige.
Etter suksessen til Neve,
hadde den tradisjonelle håndverksindustrien i Brescia i Italia,
som hadde spesialisert seg på våpen i generasjoner,
begynt å lage våpen til italienske westerner,
og laget etterligninger av amerikanske våpen fra 1800-tallet,
spesielt Winchester-, Remington- og Colt-skytevåpen.
Og de måtte rette opp løpene på pistoler som ble mistet.
Dette var kopier av pistoler, og skulle kun brukes på filmsett.
Mange pistoler mistes i bakken i italienske westerner,
og de måtte rettes opp i Brescia og sendes tilbake.
Indios forhold til pistolen hans er interessant.
Noen ganger spenner han hanen og lytter.
Som vi ser i siste tilbakeblikk,
har pistolen, også brukt i tilbakeblikket, personlige assosiasjoner til ham.
Det er en del av et traume fra ungdommen hans.
Benito Stefanelli, som var regissør for stuntene
og ansvarlig for mange av disse utførlige
og ikke alltid så godt koreograferte stuntene
der alle kastet seg rundt på gymnastvis.
Et godt eksempel - noen faller gjennom taket.
Idet Indio ser på denne halvknuste billen,
er det som om gjengen hans knuses av
Eastwood og Van Cleef utenfor.
Venter. Som nazilederen i bunkersen etter krigen venter på slutten,
sitter Indio i bunkersen sin på en psykopatisk måte,
og venter på at situasjonen skal løse seg, en situasjon han selv har arrangert.
Koreografien av disse klimaksene i Leones filmer er veldig kompleks.
De ble ikke satt i dreieboken, så det er utrolig at de fikk til kontinuiteten.
Når vi ser på geografien til Los Albaricoques
og disse karakterene som vandrer rundt og nærmer seg Eastwood and Van Cleef,
er det ekstremt komplekst logistisk sett, men det fungerer.
Og nå det kimende lommeuret
med bilde i, og det gir nøkkelen til mysteriet.
Det er en musikalsk signatur som vi...
Nå skal snart alt røpes.
Andre tilbakeblikk, ute av fokus som i Ondt blod i vesten.
Vi er tilbake på soverommet med den mørke jenta og den unge mannen
og Indio som står ser og ser på dem.
Indio skyter den unge mannen igjen.
Går opp til jenta.
Skjermen blir rød.
Han voldtar jenta, eller prøver på det.
Men hun tar pistolen hans som han har hørt på hele filmen.
Vil hun skyte ham? Hun kan ikke, for han lever ennå.
Hun skyter seg selv.
Så blant all slaktingen som Indio har vært ansvarlig for siden,
husker han øyeblikkene -
en seksuell akt avbrutt av et selvmord og et dypt traume.
Det er minnet som kommer frem når han røyker marihuana
og når han fantaserer gjennom filmen.
Oberst Mortimer roper på ham idet lommeuret kimer -
det er et bindeledd mellom oberst Mortimer og uret.
De fleste tilbakeblikkene ble klippet bort
fra britiske og internasjonale kopier, for de ble for sterke.
Men uten dem gir ikke Indios motivasjon mening.
Det er kanskje ekstremt, men de forklarer den psykopatiske oppførselen hans.
Det er et hint om at kanskje Indio har vært impotent siden også.
Så vi bygger på til den første av de fullkomne Leone corrida,
tyrefektingen, den sirkulære arenaen og duellen.
A lage duellen og gjøre opp i regnskapet, som mange av westerner omhandlet,
til en ren filmatisk stil.
Ikke mye dialog, ikke mye prat,
bare oppbyggingen til møtet mellom disse to hovedpersonene
i denne skjebnens arena.
Sa Indio har avvæpnet obersten.
Det er mange matchende opptak fra bak en karakters silhuett,
og så klipp til hovedpersonen de står overfor.
Det kommer matchende opptak i rytme til denne duellen.
Igjen stanser musikken. Denne gangen ikke Bach, men uret,
og det blir det samme musikalske tema som Bachs toccata,
men denne gangen spilt på en mariachi-trompet med gitar,
et meksikansk begravelseskvad.
Dette er ingen rettferdig kamp -
Indio har pistolen sin i beltet, Mortimer må ta opp sin pistol.
Indio vil vinne denne duellen hvis ikke noe skjer.
Dette fører til et øyeblikk hentet fra Anthony Manns film The Tin Star,
der Henry Fonda står med en pistol og ser på en duell -
Anthony Perkins som sheriffen, Neville Brand som slemmingen -
som passer på at det går riktig for seg.
Noen vil passe på at det går riktig for seg
slik at Mortimer kan bevise at han er proff.
Musikken stanser og begynner igjen med et annet ur.
Det er en matchende klokke, ergo er det to.
Mortimer kjenner etter i lomma. Det er hans ur.
Begge har lommeur med samme fotografi i.
Eastwood-karakteren vil dømme
for å passe på at de har en rettferdig sjanse mot hverandre.
Forsterket spansk gitar, Indios tema,
med det kimende uret og kastanjetter.
"Ikke prøv, Indio."
Det er som en triangulær duell uten å være det.
En er dommer, en er slemmingen og en av dem er den snille.
Den gamle mannen må bevise hva han kan.
Eastwood vil ikke skyte, han vil passe på at duellen fungerer.
I Den gode, den onde og den grusomme ble dette en triangulær duell,
hvor alle tre vil skyte hverandre.
Musikken bygges opp med kastanjettene, den spanske gitaren er ved mikrofonen.
Vi skal ha en hymne på trompet til denne duellen,
som innen Den gode, den onde og den grusomme nesten varer en spole.
Sirkulær arena, alle tre, som klimakset til Den gode, den onde og den grusomme.
Denne sigøynertrompeten med meksikanske innslag på lydsporet,
som understreker ideen om deguello.
Leone fikk det ikke ut av systemet.
Han elsket ideen om dette meksikanske begravelseskvadet som illustrasjon.
Han prøvde det i Neve, og her,
og igjen i Den gode, den onde og den grusomme.
Denne gangen blandet med andre musikalske temaer.
En arbeidstittel for filmen var Carillón,
som betyr "bjeller", som betyr "kimende ur".
Etter navnet The Bounty Killer, ble den Carillón,
og så ble den kjent som For et par dollar mer.
Indio overspiller selv når han er skutt.
Bravo.
Det andre "Bravo".
Første gang med epleskytingen idet de ankommer Agua Caliente.
De ser pa hverandre som to proffer som vurderer hverandre.
Obersten slår Indio i en duell. Bravo.
Og han vil ha uret sitt tilbake.
Det er utrolig hvor raskt plotet blir forklart
med bare én replikk på ett sekund.
Det er forklart for å vise at obersten er en moralsk mann,
mye mer moralsk enn den navnløse.
Det er visst en familielikhet.
Her.
Det er naturlig mellom bror og søster.
Den suicidale jenta var Mortimers søster,
mannen som Indio skjøt var Mortimers svoger.
Filmen handlet om en vendetta,
der Mortimer sier Indio er ansvarlig for søsterens død.
Som de karakterene i Budd Boetticher-filmer,
de gamle filmene med Randolph Scott,
er Mortimer en moralsk mann til slutt.
Noen ting kan man ikke ri rundt - en mann må gjøre det han må.
Han hadde et oppdrag, og endelig har han oppnådd det.
Så Eastwood kan beholde pengene.
Han er en lurendreier, han er dusørjegeren fra 1960-tallet.
Men Mortimer er en tradisjonell Hollywood-karakter, og orkestermusikken
blandet med klokkekiming, signaliserer at dette er et tradisjonelt øyeblikk.
Dette musikktemaet kalles "Goodbye, Colonel".
Så kommer en av de beste spøkene i filmen, skrevet av Donati
etter at manuset var ferdigstilt av Vincenzoni.
Eastwood plusser opp dusøren for hele Indios gjeng,
men det blir ikke akkurat det han trodde.
Er det noen problemer?
Nei, gamle mann.
Jeg trodde jeg hadde problemer med plussingen min.
Det er greit nå.
"Problemer med plussingen min." "Gjør dagen min."
"Føler du deg heldig?" Alt begynner med denne replikken.
Obersten rir inn i solnedgangen, mens Eastwood får matten til å stemme.
1965 var et litt av et år for Sergio Leone med denne filmen.
Da filmen kom ut i desember 1965,
ble det den mest vellykkede i Italia,
en posisjon den forsvarte til 1970-tallet.
Det året døde Leones mentor, Mario Bonnard,
en italiensk filmregissør og skuespiller.
Han var en farsfigur for Leone, og døde idet filmen ble lansert.
I dette øyeblikk ble den italienske western født,
og tanken om en distinkt italiensk stil av westerner ble formet.
Det var den første filmen Leone signerte i Italia,
for Neve kom ut under psevdonymet Bob Robertson.
Men med For en neve dollars, kunne Leone skrive navnet sitt på en film
som en stor regissør i europeisk kino.
Så 65 var annus mirabilis for Sergio Leone,
og karrieren hans fortsatte oppover.
Eastwood får ikke bare dusøren for Indios gjeng,
men han tar med seg pengene fra El Paso.
Beholder ham dem? I en Hollywood-film ville han gitt dem tilbake.
Men i en italiensk western, vil nok den navnløse beholde byttet.
Visiontext